![](https://hlidacipes.org/src/uploads/2024/08/profimedia-0896643776-1400x500.jpg)
Petr Pithart: Proč to u nás drhne a všechno jde tak pomalu
KOMENTÁŘ. Starý vtip, hodně starý, ale bohužel stále platný: Co že je to dálnice? To je silnice, která vede až ke Štefánikovu mostu – a dál nic. Proto dálnice. Vtípek z doby, kdy byl ukončen bezohledný průraz samým středem Prahy pod Národním muzeem, Hlavním nádražím a Operou. Končil u toho mostu. Končí to tam dodnes. Dál nic.
Vtip trvá a ožívá do mezistátního rozměru. Polská dálnice S3, která začíná na břehu Baltu a končí před naší státní hranicí. Česká dálnice na ni nenavazuje, pouze se k ní postupně blíží.
Chybí 35 kilometrů. Už je vyměřeno, leccos ale ještě zbývá schválit, takže se kopne za šest let. Pak snad dojedeme z Prahy na Balt po dálnici. Nebude to skvělé? Snad bude, ale pořád dosud není.
Právě čtete článek HlídacíPes.org s pořadovým číslem 10 000. Podpořte nás do další desetitisícovky!
Opačně než Poláci
Termíny dostaveb našich dálnic se každým rokem mění. Co platí určitě, je polská dálnice vedoucí až k naší hranici. Dál tam roste vlčí mák, je tam i všelijaké býlí příkopů a smetišť.
Když se Evropská unie v roce 2001 konečně rozhodla, že se časem rozšíří, odhadovalo se u nás na nejvyšších místech, koho tam vezmou: nás a Maďary, nás, Maďary a snad ty Balty, nás, Maďary, Balty, možná ten Kypr…
Poláky? To určitě ne. Vždyť to jejich zemědělství je katastrofa, průměrná rozloha hospodářství je tam dva hektary? To mají trest za to, že se nenechali združstevnit. To jsou celí oni, pořád se vzpouzí, myslí si, že jsou bůh ví co.
Ztracená sebedůvěra a důvěra v jiné se dá získávat jen pomalu a jen tím, že se na všechna ta selhání začneme konečně dívat sebekriticky.
Vzali nakonec všech deset. Nebyla to regata, jak v Bruselu říkali, bylo politické rozhodnutí. Dneska Polsko protínají skvělé dálnice a my ve velkém kupujeme polské potraviny a ovoce.
My jsme po únoru 1948 rozorali meze, vyhnali kulaky a založili JZD. V sedmdesátých letech jsme ještě nechali scelit polnosti, aby nepřekážely ty remízky a vůbec všeliké křoví, a pak, po převratu nájemci (majitelé už neměli zájem) dílo dokonali.
U nás je průměrná výměra lánu přes sto hektarů, v ostatní Evropě sotva dvacet! Naši kdysi „mistři vysokých sklizní“ jsou dnes mistři co do největších lánů kukuřice a řepky olejné.
Máme to opačně než ti Poláci. Náš stát staví pomalu a špatně, drhne to, drhne, ale soukromému velkozemědělství se daří.
Jak se daří nejbohatším soukromníkům s největšími rozlohami vytvářet zisky v zemědělství za cenu znehodnocování půdy, tak se nedaří státu při stavbě dálnic.
Všeobecná nedůvěra mezi námi
Státu se notoricky nedaří digitalizovat běžné agendy. Nedaří se mu zajistit bezpečnost železniční dopravy. O poště raději nemluvit.
Státu jde skoro všechno pomalu, lhůty se posouvají, kvalita je nakonec mizerná, nejen pokud jde o dálnice. Drhne to, kam se podíváš.
Jak je to možné? Naši vědci a ajťáci (malé firmy, z nich pak větší…) dosahují skvělých výsledků ve světovém měřítku. Ze zakladatelů jsou i miliardáři. Stát, podnikající totéž ve velkém, zaostává.
Všichni se shodují na tom, proč. Mnoho byrokracie, přemíra papírů a kontrol. Protože obecně převládá nedůvěra. Protože se automaticky předpokládá, že se bude šidit. A taky se šidí. Čím podrobnější pravidla proti šizení, tím víc se šidí.
Za tím vším erárním drhutím je všeobecná nedůvěra v instituce. Ale i nedůvěra k partnerům, se kterými se musí soutěžit. Nedůvěra v instituci, která má z Brna férovou soutěž a konkurenci chránit.
Od nedávna to máme nikoli už jen v podobě dohadů a nářků: OECD (Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj, slučující 38 nejvyspělejších státu světa) změřila stupeň důvěry či nedůvěry v instituce ve všech členských státech. K parlamentům, vládám, ministerstvům, justici, policii, armádě, k církvím, k samosprávě.
Česko vykázalo více nedůvěry než důvěry ke všem institucím, s jedinou výjimkou: jedině k samosprávě převažovala důvěra, malinko přes 50 %. Pokud jde tedy o důvěru k institucím, skončili jsme v evropském měřítku na posledním místě. Zato v nedůvěře k nim jsme mistry světa. Instituce přitom tvoří kostru každého státu.
Číst si to, je, panečku, síla. Musí to mít hlubší kořeny, není to jen momentální nálada. Nevěříme totiž ani jeden druhému. A nakonec nevěříme ani sami sobě.
Zřejmě jsme se v dějinných zkouškách příliš často zklamávali. Soudný našinec tomu v duchu přitakává.
Pracovití a talentovaní
Počítejme: příliš rychlá a snadná byla u nás protireformace (příliš rychle jsme vzdali naši husitskou, reformační víru), neubránili jsme republiku v roce 1938, v únoru 1948 jsme bez odporu ztratili demokracii, po srpnu v roce 1968 jsme rychle vzdali odhodlání ať již reformovat socialismus či nastolit férový kapitalismus, v roce 1989 jsme čekali, až se všichni kolem (kromě Rumunů) osvobodí od komunismu. Teprve pak přišel náš Listopad.
Podle toho to taky dnes vypadá: čekáme na návrat Babiše…
Co se stalo, nedá se odestát. Ztracená sebedůvěra a důvěra v jiné se dá získávat jen pomalu a jen tím, že se na všechna ta selhání začneme konečně dívat sebekriticky. Ne, že nás někdo oklamal, zradil, obsadil…, ale že jsme se sami při tom všem obelhávali a sami sebe tak zradili.
Ale komu by se do toho chtělo? Inu, mělo by se do toho chtít každému, komu záleží na osudu Čechů, Moravanů a Slezanů. Tomu, kdo nevyřvává na náměstích, že je vlastenec, ale tomu, kdo myšlením, debatami se sousedy a kolegy, a také dobrou prací, zlepšuje svět kolem sebe. Alespoň, voltairovsky řečeno, „pečuje o svou zahrádku“.
Ta zahrádka je občanská společnost: neziskovky, dobrovolnictví, pomoc bližním. A proč ne i práce v politické straně? Patří sem i to, když lidé vyrazí na náměstí, tak jako v devětaosmdesátém. Tak jako v roce 2019 na Letnou.
Nedůvěra, teď už změřená a v evropském měřítku porovnaná, je naší zhoubou, jako mor rozežírá českou společnost. A přitom je to společnost tolika pracovitých a talentovaných lidí.
Pop-up mobil Mobile (207451)
SMR mobil článek Mobile (207411)
SMR mobil článek 2 Mobile (207416)
SMR mobil článek 2 Mobile (207416-2)
SMR mobil článek 2 Mobile (207416-3)
SMR mobil pouze text Mobile (207431)
Líbil se vám tento text? Pokud nás podpoříte, bude budoucnost HlídacíPes.org daleko jistější.
Přispět 50 KčPřispět 100 KčPřispět 200 KčPřispět 500 KčPřispět 1000 KčPlatbu on-line zabezpečuje Darujme.cz
Recommended (5901)
Čtěte též
![](https://hlidacipes.org/src/uploads/2024/08/profimedia-0807107167-e1722500714158-500x200.jpg)
Drony mění způsob válčení i ostrahu věznic. Včas odhalit je může hlídač zvuku
![](https://hlidacipes.org/src/uploads/2024/07/profimedia-0784792680-500x200.jpg)
Neštěmice začnou vykupovat byty. Chtějí tak bojovat proti obchodu s chudobou
Skyscraper 2 Desktop (211796-4)
6 komentářů
Tolik péče o soudržnost společnosti. Příčinu jejího rozbití vidí jeden v nedůvěře, jiný v dezinformacích a zatrpklých a nešťastných lidech. Pečujícím jde o to, aby moc drželi ti, co ji nyní mají, aby se sami cítili na světě komfortně
Čekání na Babiše je legitimní postoj. Fiala se nestará
o stát ale o Ukrajinu. Proto se nedaří, proto vše drhne. Když se budete starat více o milenku než o manželku, tak se vám manželství rozpadne. To dá rozum.
Trochu se zde motají dálnice… Polská A1 je již několik let spojená s českou D1 (D1 ne A1). 35 kilometrů chybí postavit na D11, ta ale navazuje na právě dokončenou silnici S3…
k tem dalnicim – kdyz jsem kratce po listopadu 1989 projel Zapadni evropu, tak Zapad mel dalnice davno postaveny. u nas byla dalnice jen mezi phou a bavou, pak z phy do podebrad, z phy za mladou boleslav, z phy za beroun, z phy k pribrami a pak jeste par nesouvislych kousku na morave
v prvni pulce 90. let se rekordne rychle dostavela D5 na mnichov (krome tunelu pod valikem), ale pak prisel k moci milos zeman se svou zkrachovalou ppp dalnici na ostravu, a od ty doby se to tahne.
ted se to konecne zase trochu rozhybalo, ale to nic nemeni na faktu, ze dalnicni sit mela bejt dokoncena uz za komousu v 80 letech jako na Zapade
Oprava, jedná se o polskou S3 a českou D11… A1 a D1 už dávno spojené jsou a tam jsme my čekali na Poláky (dost dlouho), v tom si zas tak nemáme co vyčítat. Ale jinak jo, naše státní správa je dost zoufalá, ale z velké části se na tom podílejí politici, kteří schvalují haldy nesmyslů v PS, tam ten problém začíná.
V devadesátkách jsem se bezhlavě jako mladá vrhla na podnikání, aniž bych měla jakékoliv informace o tom, jak se to má dělat; o zkušenostech ani nemluvím. Dopadla jsem jako spousta tehdejších nadšenců – zkrachovala jsem a zůstaly mi 2 mil dluhů. Trvalo mi dalších 20 let, než jsem se z toho vyhrabala. Povedlo se mi to jenom proto, že jsem přestala házet svůj díl viny na ostatní – ten mi nezaplatil, ten mě okradl, ten mě podvedl atd. Ano, stalo se to, ale byla možnost si ty lidi prověřit. Moje chyba, že jsem jim důvěřovala.
A tady bude možná základ všecho. Přílišná důvěra. Ono asi není dobré, když nevěříte vlastním dětem nebo příbuzným všeobecně. Ale kolikrát stačí jediná negativní zkušenost a pak už máte problém věřit komukoliv. Základem jsou nesplněné sliby a nevrácené půjčky. Dokud se budeme držet hesla, že „slibovat není trestné a potěší“, v důvěře se dál nedostaneme. Tady ani nejde tak o slibující politiky; ve volební kampani se s tím tak trochu počítá. Ovšem je mojí chybou, když jim ty nesmysly věřím a zvolím si je. Zrovna tak je mojí chybou, když slíbí nápravu a neudělají ji, neboť by jim tím klesly preference – a já je zvolím opětovně.
A nevrácené půjčky? Také se mi to několikrát stalo. Čím víc jsem se snažila svoje závazky uhradit, tím víc se mě věřitelé snažili oškubat. Nakonec to musel řešit právník, jinak bych se z toho v životě nevyhrabala.
A jak z toho ven? Začít se řídit heslem „kamarádi buďme, dluhy sobě plaťme“. A k tomu patří i heslo „co je psáno, to je dáno“. S časem lidská paměť selhává a když si to nenapíšu, tak si to nepamatuju. A nebo si to zapamatuju jinak, což potom vyústí v hádku s druhou stranou, která si to pamatuje odlišně. S mým bratrem jsme si vždycky všechno sepsali a snažili jsme se to dodržet. To samé učím i své příbuzné. Není pro mě problém jim např. půjčit peníze, když můžu pomoct. Ale rozhodně to není „na ksicht“. Sepíšeme si to a víme na čem jsme. Díky tomu nejsou mezi námi dohady. A pokud se někdo začne cukat, proč bychom něco sepisovali, však se známe a věříme si? Tohle řekne jenom člověk, který vás chce apriori podrazit. Kdo má čisté svědomí, nemá problém vám podepsat férovou dohodu. A dokud si mezi sebou neuděláme pořádek v těchto maličkostech, nebudeme věřit nikomu. Ani státu, ani sobě… Přeji hezký den všem.